A hét témája
Minden úgy jó…
![]() |
Amióta az édesanyját eltemették, mindig keresett valakit, akivel törődhet, akiről úgy érezte, szüksége van rá. Nem ment férjhez, nem született gyermeke – így alakult –, de a gondoskodás vágya erősen élt benne; tán Isten teremtette így a nőt. És Anikó meg szerette volna élni az élet teljességét: szeretni és szeretve lenni. Hitte, hogy ez a helyes, ez az ő útja, és lesz ereje minden naphoz ezen az úton. Eddig minden jól is ment, a gyülekezetben talált magányos idős embert bőven, a kedves Gizi mamával, aztán Piroska nénivel sikerült megtalálnia a hangot, és kölcsönösen megajándékozták egymást a találkozásaikkal. Ő főzött, segített ebben-abban, kiváltotta a gyógyszert, bevásárolt, vagy csak meghallgatta őket, és közben érezhette, hogy valakinek fontos, van, aki számít rá, aki várja, akinek ő sokat jelent. Nem mindegy ám…
De Ella néni, hm… nehéz eset. Ha zöldséglevest főz, ő csirkét enne, ha húst hoz, gyümölcsöt kívánt volna; az étel vagy túl hideg, vagy túl meleg; a takarítás után száll a por, és ha csak egy perccel később van asztalon az ebédje, olyan keserűen vádolja, hogy azt kész nyomorúság hallgatni. A beszélgetéseik abból állnak, hogy a néni megállíthatatlanul panaszkodik: semmi és senki nem jó. Anikó néha a legszívesebben elmenekülne, hagyná az egészet, aztán valahogy mégis… marad minden a régiben. Csak egyszer, egyetlenegyszer látná mosolyogni ezt a mindig borús arcú nénit!
„Valami neeem jó, neem jó” – dúdolgatja kicsit szórakozottan, közben siet vissza az iskolába a hatodik órára. Mintha álmából riasztanák, valaki köszön neki. Utánanéz, még látja a sarkon eltűnni az alakot, de ki is lehetett… Hirtelen éles fájdalom hasít a bokájába. Összeszorítja a fogát, görnyedten kuporodik le a járda szélére. Jöjjön már erre valaki! A zokniját lejjebb húzza, a lába sajog, és – jaj, ne! – dagad is. Dél van, nagy a meleg, mindenki ebédel, sehol egy lélek. Tűzforró, felpuffadt bokával gubbaszt kétségbeesetten a tűző napon. „Istenem, segíts, küldj valakit!” Sírhatnékja van, fáradt, és… ó, annyira nem hiányzott most ez, épp ballagás előtt áll az osztálya…
– Segíthetek valamit, tanárnő? – kedves volt diákja hajol fölé.
Gyorsan a kocsijába segíti, meg sem állnak a sebészetig, ahonnan rögtön továbbküldik a röntgenre. Törés. Egyetlen rossz lépéstől. Legszívesebben sírna. Haza már mentővel szállítják, a rutinos betegszállító úgy kapja ölbe, mint egy gyermeket, s viszi fel az emeletre. Pihenni, feküdni, szól az intelem. „Istenem, miért? Miért velem? Miért most?” A feje tele van nyüzsgő, aggodalmas gondolatokkal, és hallgat az Isten, nem jön válasz… Miért?
A csöndes, magányos órák lehűtik az indulatait, nyugodtan végiggondolja, mi mindent kell elrendeznie, hogy a világ kereke rendben tudjon forogni nélküle is. Telefon az iskolába, a szomszédnak, és persze Ella néni szomszédjának, hogy ő most kidőlt pár hétre, és szóljanak be az önkormányzathoz ebédügyben, biztos van erre megfelelő intézmény… Higgadt hangon intézi az ügyeket, a lába még sajog egy kicsit, de a sajnálgatást nehezen viselné, hát inkább elhárítja a segítőkész ajánlatokat, a részvevő szavakat. Beletörődött a sorsába, hát élvezi a nyugalmat. Jóleső érzés pihenni egyet a nagy megpróbáltatás után, fáradt már az ember így a tanév végén. Csak a halaszthatatlan munkákat látja el, a többi megvárja, hát nem sürgeti magát. Olvasgat, rádiót hallgat, s most több ideje van egyedül lenni Istennel is, nem húzzák-vonják az iskolai gondok, a dolgozatjavítás meg egyéb kötelességek, melyek máskor örömmel és munkával töltik ki a hétköznapjait.
Így telik el az első két nap. Csak azután kezd kicsit hiányozni ez-az: a megszokott emberek a maguk kis gondjaikkal-bajaikkal és talán saját fontosságának tudata is, amelyet a feladatainak teljesítése közben érez… Fészkelődik, nem találja a helyét a lakásban. Feküdni kellene, de ez a gipsz is olyan kellemetlen; jó lenne valamihez kezdeni, aminek értelme van. Olvasni próbál, de minduntalan elkalandozik, hiába futtatja végig a szemét a sorokon, a mondatok értelme nem jut el hozzá. Előveszi a rég félbehagyott kötést, de nincs türelme a szemeket számolgatni. Olyan szomorúság van benne most, hogy a szíve nehéz lesz tőle. Csak ritkán gondol rá, de ilyenkor nagyon mélyen érzi, hogy hiányzik valaki. Szeret egyedül lenni, elgondolkodni dolgokon, szereti a csendet hallgatni, de a magány, amikor meglátogatja olykor-olykor, fájdalmas. Kicsinek és gyökértelennek érzi magát ezekben a pillanatokban, hideg és idegen a világ, és annyira sóvárog egy baráti szó, egy ölelő kar, egy őszinte tekintet vagy meleg kézfogás után… Dúdolgatni próbál valami gyülekezeti éneket; van úgy, hogy az segít. De ebben a pillanatban még a szövege sem jut eszébe, meg valahogy nem is jelent semmit az egész itt és most. Sóhajt, szinte magához szól csak rekedten és reménytelenül: „Jaj, Istenem, bár jönne valaki…”
A csengő úgy nyilall bele a csöndbe, hogy Anikó riadtan ugrik fel az ágyról. Amennyire a gipsz engedi, siet ajtót nyitni. Ugyan ki lehet ilyenkor, délelőtt? A szája is tátva marad a csodálkozástól, de nem is jutna szóhoz: a küszöbön Emma néni áll pihegve-lihegve, mellette a földön két nagy szatyorból kandikálnak ki az óriási sárga banánok, és az ételtartó dobozban aranyszínű leves hullámzik.
– Megjöttem, lelkem – tolja félre az ajtóból az elképedt házigazdát. – Mondták, hogy micsoda baj érte, hát gondoltam, szüksége lehet rám. Hoztam egy kis meleg ételt meg gyümölcsöt is, biztos jól fog esni, gondolom, nem főzött magára ebben az állapotban.
– Tessék csak beljebb jönni! – invitálja Anikó a vendéget teljesen fölöslegesen, mert az a lépcsőzéstől még mindig fújtatva megállíthatatlanul törtet előre. A csodálkozás első percei után már mindketten a konyhában ülnek a csöpp asztal mellett. Emma néni felpolcolta Anikó törött lábát, és most elégedetten nézi, ahogy az a frissen főtt erőlevest kanalazza. Folyamatosan biztatgatja, egyen még, a rántott húst sem szabad ám otthagyni, a salátát is kóstolja meg! Tegnap vette a piacon, külön végigjárta érte az árusokat, hogy ne legyen fonnyadt ebben a melegben.
– De hova is tettem le? Jaj, az még ott maradt az ajtóban, amikor bejöttem – motyogja.
Anikó ámulva figyeli a nénit, aki fürgén perdül-fordul, már ott is van újra a szatyorral, pakolja az asztalra az újabb és újabb finomságokat. Nem is veszi észre, mikor kezdte el dúdolni azt az éneket, amely a héten a fejében motoszkált folyton. Emma néni felnéz, egy pillanatra megáll a kezében a salátás tálka.
– Amit te adsz, az minden úgy jó, bölcs vagy, Uram, és mindenható – mondja szinte csak magának, a semmibe nézve az ének szövegét.
Anikó abbahagyja a dúdolást, csöndesen figyel. Csak most kezd ocsúdni az első csodálkozásból. A néni teleszedi az aranyszélű kis üvegtálat friss salátával.
– Ugye szereti, kedves? Úgy igyekeztem, hogy minden finom legyen.
Anikó tele szájjal bólogat, a torkát szorongatja valami, igyekszik a tányérjába nézni, nehogy láthatóvá váljanak könnybe lábadt szemei. Sokáig eszik jóízűen, míg Emma néni elmeséli, mit hol vásárolt, kikkel találkozott, és mit készül főzni holnapra.
– Mert holnap is jövök, aranyom. Eljövök én mindennap, míg fel nem gyógyul. Dehogy hagynám magára a bajban!
Anikó csodálkozva emeli fel a fejét a salátástányérból. A néni mosolyog.
Füller Tímea