A közelmúlt krónikája
Budavár ’56-ban
![]() |
Az ’56-os eseményekről hosszú évtizedekig hallgatni kellett, a róluk szóló dokumentumok jó része elkallódott, feledésbe merült. Fontossá vált tehát, hogy amit lehet, írásos, fényképes és főleg személyes emlékekből idézzünk fel és rögzítsünk.
A budavári gyülekezetnek 1953 óta Várady Lajos budai egyházmegyei esperes volt a lelkésze. A korábbi lelkész, a legendás evangélizációs igehirdető Sréter Ferenc 1954-ben politikai nyomásra volt kénytelen elhagyni Budavárat, és vele tartott az általa kialakított több száz fős ébredési közösség is. Ilyen viharok után a legfontosabb feladat a gyülekezet újjáépítése volt.
Budavárban a lelkész mellett fiatal segédlelkész működött: 1955 végén, 1956 első felében Juhász Géza szolgált itt. Ő ’56 nyarán az Evangélikus Élet szerkesztőségébe került, azonban továbbra is Budavárban lakott, így ott élte meg az ’56-os őszi eseményeket, és részt vett a gyülekezeti szolgálatban, a pasaréti istentiszteletek tartásában. Mint elmondta, a forradalom alatt a tömegközlekedés szünetelt, ezért gyalog ment naponta a városon keresztül a Puskin utcai püspöki hivatalba, ahol a szerkesztőség volt, így közvetlenül saját szemével láthatta a forradalom eseményeit.
Juhász Géza szerkesztette az Evangélikus Élet november 4-i, úgynevezett forradalmi számát, amely a szokásos négyoldalas helyett – a papírhiány miatt – csak kétoldalas volt (Reprint kiadása lapunk múlt heti számának mellékleteként jelent meg – A szerk.). Eme utolsó ’56-os lapszámban (az EvÉlet ezt követően csak 1957 márciusában jelenhetett meg) Juhász Géza beszámolót írt Istentisztelet egy budai gyülekezetben 1956. október 28-án címmel. A cikk érzékletesen tudósít arról, hogy az akkori háborús körülmények között milyen csendes hősiesség kellett az alapvető templomi szolgálat elvégzéséhez is, sőt magához a mindennapi élethez.
November negyedikéig nem voltak jelentős harci cselekmények a Várnegyedben. Harcok inkább a Széna téri és a Moszkva téri közlekedési csomópontokon folytak. A forradalmat eltipró negyedikei szovjet invázió túlereje miatt azonban az ellenállás csak egy-két helyen maradt meg több napon át. Ilyen hely volt Budavár is, ahol Végvári Vazul ferences szerzetes vezetésével elsősorban diákok tartották magukat több napig – hősiesen. A szovjetek november 6-án ultimátumot intéztek a védőkhöz, és november 7-én hajnalban megindult a körülzárt Budavár ostroma.
Végvári Vazul beszámolója szerint öt szovjet páncélos vonult fel az Ostrom utcán a Bécsi kapun harcálláspontot elfoglaló magyar védőkkel szemben. Délben a védők beszüntették az akkor már értelmetlen ellenállást, hogy elkerüljék a további vérontást, s hogy a történelmi Várnegyed ne szenvedjen nagyobb kárt. Egy fennmaradt fénykép tanúsága szerint a Bécsi kapu bal felső része találat következtében leomlott, az ellenállás beszüntetése után a szovjetek rajta keresztül aránylag akadálytalanul hatoltak be a Várba, és jutottak el a Dísz térig.
Mi történt közben az események középpontjába került evangélikusokkal? Madocsai Miklósék az épület saroklakásában laktak. Félő volt, hogy otthonuk a harci események következtében találatot kaphat, ezért a gyereküket egy hátsó lakásba költöztették, maguk pedig a pincébe mentek le, a kokszra terítettek pokrócot, azon aludtak. Szerencsére a lakás végül nem kapott találatot.
Juhász Géza az 1959. évi Evangélikus naptárban számolt be a budavári templomról mint a legtöbbet szenvedett fővárosi evangélikus templomról. Az 1944–45-ös ostromban nagyrészt elpusztult templom 1956-ban újra háborús sérüléseket kapott. Juhász Géza emlékszik a Bécsi kaput védő fiatalokra és arra, hogy az orosz lövedékek által felgyújtott országos levéltár oltásában a lakossággal együtt ők is részt vettek. A budavári evangélikus parókia lakói a háborús cselekmények idején az udvarból nyíló barlangpincében kerestek menedéket. Tizenegy évvel a II. világháború nagy ostroma után újra a pincében rettegtek a bombáktól és lövedékektől!
A gyülekezeti fotók közül három fénykép ábrázolja az ’56-os belövéseket. Madocsai Miklós elmondta, hogy a gyülekezeti terem (kápolna) a Táncsics Mihály utca felől kapott találatot, a falon nagy lyuk tátongott. Megsérült a templom is; a másodszori helyreállítás 1958-ra történt meg.
A gyülekezetet a háborús károkon kívül a szovjet katonák betörése és rablása is károsította. 1956. november 8-án, tehát a harcok után egy nappal (!) a katonák betörték a templomkaput, behatoltak a sekrestyébe, elvitték a fali ingaórát, és feltörték a perselypénz gyűjtésére szolgáló dobozokat. A lelkészi hivatalba is behatoltak, felfeszítették az iratszekrényt, és szétszórták az iratokat, a könyveket. A pénztárban levő vas pénzszekrényt nem tudták kinyitni, ezért kivitték a Bécsi kapu téri kis parkba, ott egy tankkal ráhajtottak, így hasítva ketté. A tartalmát (készpénzt, kötvényeket) magukkal vitték, magát a pénzszekrényt pedig a parkban hagyták összetörve. Így viselkedtek tehát a hazánkat másodszor is „felszabadító”, a szocializmust helyreállító szovjet csapatok.
Bár a forradalom elbukott, néhány hónapig az evangélikus egyházban, így a budavári gyülekezetben is még friss, újító szellő fújdogált, fellendült az egyházi munka. Madocsai Miklós így írt erről a helyzetről: „Sokan Nyugatra menekültek. A sok nyomorúság közepette mégis megkezdődhetett az iskolai hitoktatás, és érvényüket veszítették az ifjúsági munkát korlátozó írott és íratlan törvények. Nem tudtuk, mi következik, de a megnövekedett lehetőségek között végeztük tovább szolgálatunkat, úgy, ahogy tudtuk.”
Az egyházban 1958-ban végbement balos visszarendeződés után azonban újra szűkültek a lehetőségek. Madocsai Miklós budavári segédlelkészt az időközben „visszarendeződött” egyházi vezetés (közelebbről: Vető Lajos püspök) – „nem megfelelő politikai hozzáállása miatt” és talán az élénk ifjúsági munka okán – családjától elszakítva, büntetésből Kissomlyóra helyezte. Hat évig nem végezhetett egyházi szolgálatot: gyógyszertári munkásként, majd vegyésztechnikusként dolgozott, s csak 1967-ben kerülhetett vissza a budavári gyülekezetbe.
Czenthe Miklós