A vasárnap igéje
BÖJT NEGYEDIK VASÁRNAPJA (LAETARE) – 2MÓZ 16,11–15
Gondoskodom, tehát vagy!
1649 szeptemberében Descartes, a híres francia filozófus a svéd királynő meghívására megérkezett Stockholmba. Korábban leveleztek egy ideig, és Krisztina királynőnek olyannyira felkeltette az érdeklődését ez a bátor gondolkodó, hogy mindenképpen szeretett volna vele személyesen találkozni. Descartes egy ideig szabódott, nem akarta elfogadni a meghívást, de azután mégis elutazott Svédországba az érte küldött hadihajón.
Ez a törékeny alkatú filozófus mindig is szerette a kényelmet, különösen is ragaszkodott a meleghez, egyszer még a kályhába is bebújt, amikor túl nagy volt körülötte a nyüzsgés. Stockholmban szinte szó szerint hideg zuhanyként érte a hír, hogy a művelt és érdeklődő királynő naponta szeretne tőle órákat venni, de egyéb elfoglaltságai miatt erre csakis hajnali ötkor tud időt szakítani. A filozófiájában nem túl tekintélytisztelő, de egyébként udvarias Descartes engedett a királynő kérésének, és hajnalonként tanította őt. De kényelemhez szokott szervezete sem a korán kelést, sem a svédországi hideget nem bírta, így hamar megbetegedett, és 1650 februárjában meg is halt.
Mindig is arról volt híres, hogy nem ijed meg semmitől. Szembeszállt kora meghatározó gondolkodásával, a skolasztikával, az egyik legnagyobb szellemi építménnyel, amit valaha alkottak. Nem törődött a tekintéllyel, a cenzúrával, ellenségeivel, de a hajnali pára kifogott rajta. Kimondta az emberi kultúra egyik leghíresebb mondatát: „Gondolkodom, tehát vagyok”, hirdetve az ész, a ráció elsődlegességét, hirdetve, hogy az emberi lét alapja a gondolkodás. Azután léte elmerül, mert nem tud korán reggel gondolkodni.
Olyan ez a történet, mintha azt tanulnánk a történelemből, hogy a márciusi ifjak hazamentek, mert esett az eső, és épp nem volt náluk esernyő, ezért berekesztették a forradalmat. Valahogy az emberi történetírásból igyekszünk kihagyni azokat a részleteket, amelyek túlságosan emberiek, hétköznapiak. Az ügy súlyához mérünk mindent. A történelemkönyvekből többnyire hiányoznak azok a fejezetek, amelyek a szent célokhoz képest jelentéktelenek. Ritkán olvasunk nemzeti hősök esetében fogfájásról, fázásról vagy épp álmosságról. Mintha nem léteznének ezek a problémák, mintha a történelem nagy alakjai mentesek lennének mindezektől az emberi tulajdonságoktól.
A bibliai történetírás teljesen más. Ebben épp az a feltűnő, hogy minden apró részlet fontos. Ézsau egész örökségét eladja, mert éhes. Ha rajta múlik, oda az ígéret, amelyet még Ábrahám kapott. Jónás inkább hagyta volna pusztulni Ninivét, mert lusta volt. A hősködő Péter pedig egy szolgáló előtt sem képes bevallani, hogy Jézushoz tartozik.
A Szentírásban arról olvasunk, hogy az ember nem érzékeli az egyes ügyek súlyát. Miközben Jézus vért verítékezve imádkozik, a tanítvány békésen alszik. Csak kicsinyes érdekei, kényelme, éhsége vagy fáradtsága számít. Kivéve persze, ha épp ő gondolja, hogy most szent célért harcol. Ilyenkor kíméletlen azokkal, akik ezt nem látják be. Így nagy buzgóságukban a tanítványok leégetnének egy samáriai falut, elkergetik a gyermekeket Jézustól, csöndre intik a kiabáló jerikói vakot. Ha a tanítvány fontossága tudatában van, akkor reszkessen mindenki, aki nem segíti az ügyet.
Döbbenetes ez a kettősség. Ha rólunk és kényelmünkről van szó, akkor nem hat meg az igazság, nem érdekel az ügy, csak megkapjam mindazt, ami jár nekem. Ha pedig a menet élén megyek, akkor ne zavarjon senki.
Vajon hogy lát bennünket az Isten? Hogyan viseli el, hogy miközben megment, mi csak kényelmünkre tudunk gondolni? Vajon hogy viselte, hogy miközben kihozta a népet a rabszolgaságból, ők csak a hasukra gondoltak? Tényleg nehéz felfogni, hogy mi történt ott. Miközben az Isten elhomályosítja az egyiptomi istent, a Napot, kettéválasztja a tengert, új haza felé vezeti a népet, és szabadságot ad nekik, ők azt mondják, éhesek vagyunk! Elfelejtették már az összes csodát, nosztalgiával gondolnak az egyiptomi időkre, a boldog rabságra. Már nem érzik az akkori verések fájdalmát, csak az éhség marja őket. A szabadság értéktelenné vált számukra.
A pusztában minden értéktelenné válik, minden elmélet, minden értelmezés, már nem számít az ékszer, nincs jelentősége a vagyonnak. A pusztában nincs hagyomány, nincs kultúra, ott csak egyetlen kérdés van, az élet. Ott minden a visszájára fordul. Nagy ügyek lesznek jelentéktelenek, szent célok értelmetlenek, mert nincs élelem, veszélyben az élet.
Ekkor következik a legnagyobb csoda, a manna. Mert az Isten legnagyobb csodája nem a tenger kettéválasztása volt, nem a tíz csapás, nem is a fürjek, hanem a manna. Mert ebben irgalom van. Megmagyarázhatatlan irgalom. Mi ez? Még mindig élünk, még mindig lehet, még ezt is lehet? Ezt kérdezhették egymástól Ninive lakói a negyvenedik reggel. Az előző éjjel úgy feküdtek le, hogy nem lehettek benne biztosak, hogy még látják egymást. Mi ez? Mi ez a napról napra megújuló kegyelem?
A mannán keresztül megértheti a nép, hogy az Isten nem alkalomszerűen segít, nem egy-egy csodával továbblendít, nem egyszerűen ad, hanem gondoskodik rólunk. Adni, akár sokat is, könnyű, de egy életen keresztül gondoskodni valakiről, az maga a csoda. A pusztában új nép születik, amelynek az élete nem a saját kezében van. Talán megértik, hogy az Isten nem csupán krízisekben segít, egyébként pedig jól elvagyunk, hanem napról napra gondoskodik rólunk. Létünk alapja nem a tudásunk, nem hagyományunk, nem történelmünk, hanem az Isten mindennapi irgalma.
Ócsai Zoltán