A hét témája
Recept Isten szakácskönyvéből
Beszélgetés Schulek Mátyás iskolaigazgatóval
![]() |
A recept szenvedő alanya Schulek Mátyás, a Budapest-Deák Téri Evangélikus Gimnázium igazgatója. Elárulom, hogy volt az iskolában egy osztály, amelyik Nagy Fehér Főnökként emlegette őt. És ebben benne volt mindaz a tisztelet, amelyet a puszta megjelenésével kivált az emberekből. Nem tudom, hogyan csinálja. Titka, ha van, talán a fordulatos életútjában rejlik. Evangélikus lelkészcsaládból származik, eszmélésének éveit a számára oly kedves és gyakran emlegetett sárospataki kollégiumban töltötte. Kisebb zökkenők után (1952-es államosítás) a debreceni egyetemre került magyar–történelem szakra, és itt élte át az 1956-os év eseményeit is.
– Milyen szerepe volt azokban az októberi napokban?
– Az egyetem forradalmi bizottmányának egyik elnöke voltam. Október 23-át nem is Debrecenben, hanem Pesten töltöttem a MEFESZ küldötteként, ennek a szervezeti szabályzatán dolgoztunk. Miután visszamentem Debrecenbe, az egyetem és a kollégium rendjéért feleltünk, besegítettünk a kenyérellátásba. A városi forradalmi bizottmányba egy kellemes véletlen miatt nem kerültem be, mert aznap éjszaka, amikor az megalakult, nem találtak meg a kollégiumban. Amikor leverték a forradalmat, a klinikára menekültünk, és innen egy mentőautó szállított ki Derecskére. Be voltam kötözve, így az autóba betekintő orosz járőr semmi rendkívülit nem láthatott rajtam. A menyasszonyommal úgy döntöttünk, hogy meg sem állunk Angliáig, csakhogy közben végiggondoltam, hogy mit keresnék én Angliában. Miért angol gyerekeket tanítsak? Semmi olyat nem csináltam, amiből kellemetlenségeim származnának. Maradtunk.
– Ennyire naiv volt? Nem félt, hogy letartóztatják?
– Naivság volt, lehet, de Debrecenben nem voltak atrocitások, nem lehetett arra számítani, hogy kemény bosszú következik. Eszembe se jutott, hogy letartóztathatnak. Februárban megkezdődött a tanítás, visszamentem Debrecenbe, utolsó éves voltam. Már tanév vége volt, amikor az egyetemen fegyelmi tárgyalást kezdtek ellenem. Négy félévre kizártak az egyetemről, hét napig lehetett fellebbezni. A rektor azt tanácsolta, hogy a nyolcadik napon adjam be a kérelmet, amit ő el fog utasítani, de addig tegyek le annyi vizsgát, amennyit lehet. A tanárok rendkívül segítőkészek voltak, még azok is, akik kommunistának vallották magukat. Életemben annyit nem tanultam, mint azokban a napokban! Ezzel megvolt az abszolutóriumom, már csak a marxizmus és néhány módszertani tárgy hiányzott. Egy időre a menyasszonyom rokonaihoz mentem Derecskére, és egy pékségben dolgoztam hajnalonként. Az hagyján, hogy a forró kenyereket kellett áttenni egyik kemencéből a másikba, de a dagasztás! Hát az nagyon nem ment! Augusztusban lett volna az esküvőnk, már a meghívók is kimentek, amikor egy július végi napon – a család moziba készült – beállított egy rendőr, mondván, hogy a népköztársaság nevében letartóztat. Megbilincselt, és egy zakót tett a kezemre, hogy ne látsszon, így vezetett végig az utcán. Debrecenben a rendőrség fogdájába kerültem, egy sötét cellába, ahová csak a reggel egy órájában jutott be valami fény.
– Megverték?
– Soha. Egy ujjal sem nyúltak hozzám. Mivel Debrecenben a forradalom alatt nem bántottak senkit az ÁVO-sok közül, ezért valamennyit visszaadtak ebből. A nyomozó soha egy goromba szót nem szólt, nem próbált megvádolni igaztalan dolgokkal. Egyszer egy őrnagy tett epés megjegyzést, amikor a menyasszonyom Bibliát küldött be.
– Hogy viselte, hogy egy héttel az esküvője előtt letartóztatták?
– Nehezen. És a java még hátra volt. Hat hét után átvittek a börtönbe az előzetes letartóztatásban lévők közé. Érdekes társaság volt. Színvonalas, értelmes beszélgetések folytak a cellában. Kitűzték a tárgyalásom idejét október 23-ára, tehát ünnepi pert akartak csinálni. Azt tanácsolták, hogy fellebbezzem meg az őrizetben tartásomat, akkor felküldik Pestre az iratokat, és télnél előbb nem kerül sor a tárgyalásra. Eljött huszonharmadika, nem jöttek értem, múlt az idő, egyszer csak belihegett a smasszer, megyünk azonnal a tárgyalásra. Futár hozta az éjjel az iratokat, hogy meg lehessen tartani a tárgyalást. Hatvan vasutas ült a teremben, akiket az éjszakai szolgálat után vezényeltek oda. Ott voltam egyedül, a családom nem jött el, mert azt az értesítést kapták, hogy elmarad a tárgyalás. Olyan egyedül éreztem magam, mint még soha életemben. A bíró lapozgatta az iratokat, volt a végén egy rózsaszín papír, amit korábban nem láttam. Gondoltam, egy újabb vallomás. A végén derült ki, hogy az előre megírt ítélet volt. Öt év.
– Számított erre az öt évre? Vagy felmentést remélt?
– Úgy voltam, hogy mit tudom én. A legkülönbözőbb ítéleteket kapták az emberek. A börtönön belül is terjedtek a hírek. Voltak köztünk korábbi híradós tisztek, akik kiválóan morzéztak a falakon. Az egyik cellatársam felesége a szemközti kapualjból egész mondatokat mutogatott el nekünk. Rengeteget kártyáztunk és sakkoztunk. A cigarettásdobozból kártyát lehetett csinálni, de milyen rossz íze volt annak, amikor le kellett nyelni! A sakkfigurákat kenyérbélből csináltuk, a feketéket cipőpasztával kentük be. Ezt könnyű volt megenni.
– Munkára nem vitték a rabokat?
– Ott nem. Később felvittek Pestre a gyűjtőbe, és megtudtam, hogy itt fordítóiroda is működik. Mondtam, hogy tudok angolul, szívesen vállalok munkát. Nagyon jó társaság volt! Rajtam kívül mindenki legalább két idegen nyelvet beszélt. Elhitettük a smasszerrel, hogy csak napi két oldalt tudunk fordítani. Ezzel másfél óra alatt készen voltunk, utána ment a beszélgetés, politizálás. Közben a feljebbviteli tárgyaláson három évre csökkentették a büntetésemet, 1959. április 4-én pedig megfelezték. Én akkor a másfél éven már túl voltam, és rövidesen szabadultam. Megtartottuk az elmaradt esküvőt, és a kelenföldi gyülekezetnél kaptunk lakást, cserébe elláttuk a gondnoki feladatokat, harangoztunk vasárnaponként. Villanyszerelő segédmunkás lettem, majd egy hegesztőműhelyben dolgoztam. Be akartam kerülni a Széchényi Könyvtárba raktárosnak, de a főigazgató azt tanácsolta, hogy dolgozzak néhány évet a nehéziparban, és utána talán még diplomát is kaphatok. Az Április 4. Gépgyárban lettem segédmunkás.
– Hogy lehetett ezt fogcsikorgatás nélkül elviselni?
– Tudtam, hogy most ez az életem, azért kell harcolnom, hogy meglegyen a diplomám. Érdekes emberekkel találkoztam, nem piszkáltak azzal, hogy ügyetlen vagyok, segítettek. Kitanultam a lakatos szakmát, aztán kiderült, hogy jobban olvasom a géprajzot, mint a technikusok. Időnként, amikor slattyogtam hazafelé, bennem volt: meddig még…? Hosszas próbálkozás után mentesítettek a büntetett előéletemből fakadó hátrányok alól, és letehettem a hátralévő vizsgáimat. A gépgyárban egy hétfőre szabadnapot ígértek. Péntek délelőtt kértem a főnökömet, hadd menjek haza most azonnal. Nem tudtam megmagyarázni, miért akarok most menni. Ahogy hazaértem, csengett a telefon, a II. kerületi tanács oktatási osztályának vezetője hívott. Tanári állást ajánlott, ha hétfőn tudok kezdeni. Ez egészen konkrétan a gondviselés volt.
– Amikor börtönben volt, akkor nem gondolkodott azon, hogy hol van a gondviselés?
– Ígérte valaha Jézus azt, hogy boldogan és vidáman fogunk élni itt a földön? Volt olyan időszak az életemben, amikor ritkábban jártam templomba, amikor csökkent a buzgóságom, de a hitem soha nem ingott meg. Az istentagadásig soha nem jutottam el, még a közelébe se kerültem. Három évig tanítottam egy nevelőotthonban, aztán az I. László Gimnáziumban huszonegy évet. 1989 elején valakitől – máig sem tudom, hogy kitől – kaptam egy pályázati űrlapot a fasori gimnáziumba. Bátortalanul adtam be, mert azt hallottam, csak olyanok jelentkezését várják, akik legalább két nyelven beszélnek, és doktorijuk van. Aztán felvettek. 1991-ben pedig egyházunk megbízott az újonnan induló Deák téri gimnázium újjászervezésével. És ezzel eljutottam addig, amíg eljuthattam.
Hát így néz ki egy isteni recept megvalósulása.
Jánosi Vali