Evangélikusok
A kaftános fejedelem
Háromszázötven éve született Thököly Imre
![]() |
A Wesselényi-féle összeesküvésben való részvétellel gyanúsított vagy megvádolt földesurak, a birtokuktól megfosztott, elűzött jobbágyok, a kifizetetlen vagy a szolgálatból elbocsátott végvári katonák, a hazafias érzésű nemesek és a vallásuk miatt bujdosni kényszerült protestánsok mind-mind az erdélyi határszélen gyülekeztek; Apafi fejedelemtől és a töröktől reméltek támogatást.
A jobbágyok és a bujdosók fegyveres támadásokat indítottak a császári katonaság ellen, és ott ártottak nekik, ahol csak tudtak. Azokat a magyarokat, akik I. Lipót pártján voltak, a bujdosók nem tekintették többé magyarnak, hanem – a német zsoldosokhoz hasonlóan – labancoknak nevezték őket. A bujdosókat kurucoknak nevezte a nép.
A nemzetközi jelentőségűvé vált kurucmozgalmat az erdélyi fejedelem, a török, sőt XIV. Lajos francia király is támogatta. 1678-ban „A szabadságért és igazságért!” jelmondattal, Thököly Imre vezetésével megindult a kurucok támadása I. Lipót császár és katonai kormányzatának a rémuralma ellen.
Thököly Imre 1657. szeptember 25-én Késmárkon született. Apja, Thököly István gróf a Felvidék leggazdagabb birtokosa volt. Hallgatólagosan támogatta a Wesselényi-mozgalmat, melynek bukása után lakóhelyének, Árva várának az átadására szólították fel. Ezt megtagadta; meg akarták ostromolni a várat, de a gróf 1670. december 4-én váratlanul meghalt. Fiát, Imrét eperjesi kollégiumi tanulmányai után tizenhárom évesen Erdélybe menekítették. 1678-ban a bujdosók vezére lett; 1682 őszére csapataival elfoglalta a Felvidék Garamig terjedő részét. Kiépült fejedelemsége a felső-magyarországi tizenhárom vármegye területén. A török elismerte fejedelemnek; Thököly a királyságot nem fogadta el.
Az 1681-es soproni országgyűlés csak erős megszorításokkal biztosította a protestánsok vallásszabadságát.
Thököly 1682-ben feleségül vette Zrínyi Ilonát, I. Rákóczi Ferenc özvegyét, így a hatalmas Rákóczi-birtokok is a kezére kerültek.
A török vezetés – Thököly szövetségese – 1683 nyarán Bécs alá vonult, de vereséget szenvedett Lotharingiai Károly herceg (I. Lipót sógora) és Sobieski János lengyel király seregeitől. Megroppant a törökök támadó lendülete, ami Thököly terveit is döntő mértékben befolyásolta. XIV. Lajos húsz évre fegyverszünetet kötött I. Lipóttal.
Az egyesült császári és királyi hadak sikeresen harcoltak a törökök és Thököly csapatai ellen. A kurucok elveszítették a felső-magyarországi várakat. 1686-ban hónapokig tartó ostrom után a Habsburg-szövetség csapatai visszafoglalták az ország egykori fővárosát, Budát. Thököly felvidéki fejedelemségét már 1685-ben, Erdélyt pedig 1687-ben elfoglalták a császári csapatok. Zrínyi Ilona három évig védte Munkács várát a császáriak ellen, de 1688-ban kénytelen volt feladni (az ettől fogva Bécsben raboskodó asszonyt 1692-ben Thököly kicserélte a fogságba esett Heister tábornokért; később osztozott férje sorsában, a száműzetésben).
A váradi pasa elfogatta Thökölyt és többedmagával Belgrádba hurcoltatta. Bűnbaknak tekintették, azt gondolva, hogy így békére bírhatják a bécsi haditanácsot, de tévedtek. Thököly szabadlábra került, sőt: 1690-től az Erdély fejedelme címet is viselte – most már hatalom nélkül.
A felső-magyarországi császári hadak parancsnoka, Caraffa 1686-ban irgalmatlanul megsarcolta Debrecent, a cívisvárost, majd felállíttatta az eperjesi vésztörvényszéket: ártatlan embereket, tekintélyes polgárokat végeztetett ki csak azért, mert hűséges evangélikusok voltak… Végül a nádor és mások felszólítására királyi rendelet és az 1687. évi pozsonyi országgyűlés vetett véget a további mészárlásoknak, viszont a protestánsok vallásszabadságát a békekötések által biztosított törvények helyett a „királyi kegy” ingadozó alapjára helyezték, új helyzetet teremtve ezzel.
Thököly 1690 végére végleg kiszorult Erdélyből.
Hosszú harcok és huzavona után 1699-ben Karlócán kötötték meg a Habsburg–török békét. Ezzel a Maros–Tisza köze és Temesvár kivételével egész Magyarország I. Lipóté lett. A karlócai békekötés után Thökölyt és társait a kis-ázsiai Nikomédiában telepítették le.
Thököly 1705. szeptember 13-án halt meg; 1906-tól a késmárki evangélikus templomban nyugszik.
A törökök kiűzésében nagy lelkesedéssel vettek részt a magyarok is: a végvári vitézekkel sokan együtt harcoltak a törökök ellen Thököly volt kurucai közül is. A magyarság nagy reményeket fűzött a török uralom megszűntéhez. Bízott abban, hogy nem hiába ontotta vérét évszázadokon át, és a törökök kiűzésétől hazája függetlenségének visszaállítását várta. Népünk azonban keservesen csalódott ebben a reménységében: a törökök kiűzése, a császári seregek beözönlése számára nem a felszabadulást, hanem még a törökénél is kíméletlenebb megszállást jelentette számára.
Thökölyék szabadságharca örök példa marad a magyarság számára.
B. B.