Keresztény szemmel
Vajon miért?
Érdekes találkozásom volt a minap. Egy kedves ismerősöm börtönélményeiről beszélt. Nem mese volt, hanem valóság. Megrendülten hallgattam. Közel három esztendőt töltött börtönben a Kádár-korszak alatt, de nem köztörvényes bűnözőként – azaz nem lopott, nem betört, nem gyilkolt, nem sikkasztott, nem korrumpálódott, nem követett el semmit, ami bármilyen törvénybe ütközött volna, sőt nagyon magas szintű erkölcsiséget tartott kötelezőnek önmaga és szerettei számára.
A Kádár-korszak vaksi és ostoba szemében egyetlenegy bűne volt: a hite, a vallása. Egy olyan vallási közösséghez tartozott, amelyik úgy értelmezi a Bibliát, hogy nem szabad fegyvert fogni, mivel az Úr Jézus egyszer így szólt: „Tedd vissza kardodat a helyére, mert akik kardot fognak, kard által vesznek el.” (Mt 26,52)
Bizonyára a Biblia szent moráljából érzékeny lélekkel le is lehet vezetni egy ilyen elméletet, hogy nem szabad fegyvert fogni, és még azt is valószínűsíthetjük, hogy feltehetően kevesebb szenvedés, halál, borzalom lett volna és lenne a földön, ha senki kardot, fegyvert nem fogna, csak hát ez már mennyei állapot volna, és a jelenlegi torz és sátántól fertőzött valóságunkban így nem oldhatóak meg helyzetek. Rengeteget vitáztak már erről okos teológusok, mondván: van honvédő háború, amikor szülőföldünket kell megvédeni, amely az otthonunkat, családunkat jelenti. De most ne is akarjuk tovább feszegetni ezt a problémát, mert a történet lényegét nem befolyásolja a fegyverrel kapcsolatos döntésünk. Más kérdés, hogy e sorok írója is pacifista és irénikus (békességre törekvő) típus, persze a maga határai között.
Ez a kedves alkalmi ismerősöm (hiszen nagyon ritkán találkozunk) egy festménykiállítás megnyitása alkalmából mondta el, hogy ismeri az ott és akkor megismert kiállító művész börtönélményét. Érdekes kiállítás volt ez, egy börtönlakó különleges felső érintést kapott, és a cella magányában festeni kezdett. Nagyon szép képek születtek ebben a keserves élethelyzetben. A börtönlakó festőművész elismerte, hogy ő köztörvényes bűnök miatt jutott börtönbe, és különleges élménye volt a harangszó, amely reggel, délben és este behatolt a cella falai közé. A megnyitón mellette állt a börtönlelkész, és elhangzott két szent ige. Az egyik az emberi lélek titkára világított rá, a másik egy etikai felszólítás volt, de mind a kettőt Isten Lelke ihlette.
Az emberi lélek különös titka a megtérés, amely egyedül és kizárólag a Szentléleknek köszönhető. Így hangzott a szent magyarázat arra, hogy mi történt ennek a börtönlakó fiatalembernek a lelkében: „A szél arra fúj, amerre akar; hallod a zúgását, de nem tudod, honnan jön, és hova megy: így van mindenki, aki a Lélektől született.” (Jn 3,8) Mert ennek a mennyei érintésnek a következménye a megtérés, és ez még a börtönben is lehetséges. A másik szent ige pedig éppen arra utal, hogy a mennyei érintettség után megvan a ránk szabott feladat, amelyhez szintén kérhetjük a Lélek segítségét, de itt már küldetést kell beteljesíteni: „Ne győzzön le téged a rossz, hanem te győzd le a rosszat a jóval.” (Róm 12,21)
Mellettem álló ismerősöm csak annyit mondott először: ismeri a börtönélményt, mert közel három évet ült, és a cella magánya rettenetes. Érdekes és drámai történetet mondott el ott a kiállított festmények között, amit úgy élhetett meg, hogy a Teremtő meghallgatta az imádságát, és elbeszélése után én tisztelettel megköszöntem váratlan bizonyságtételét.
Egy kérdés azonban nem hagy békén: a bizonyságtételnek, az elbeszélésnek az is része volt, hogy mennyi gúnynak, csúfolódásnak, kinevetésnek, megszólásnak, megalázásnak volt kitéve a vallásos hite miatt. S így utólag is megdöbbenve gondolhatunk rá: miért lehetséges az, hogy olyan valakit, aki még börtönt is vállal a hite miatt, akinek igazi bűnözők között kell éveket eltöltenie, ki lehet csúfolni, gúnyolni, nevetni? Az elbeszélés szerint nem is annyira a börtöntársak jártak elöl a megalázó bántásban, hanem az őrök, és minél magasabb volt a beosztásuk, szinte annál inkább jeleskedtek a megalázásban. Vajon miért? Tisztelet a kivételnek, mert – az elbeszélő szerint – ott is volt kivétel. De miért lehet csúfolni azt, aki a hite miatt börtönt vállalt? Miért volt természetes a börtönben levők számára a tolvaj, a szélhámos, vagy a gyilkos? Őket miért nem nevetik? Vagy miért nem vetik meg azért, hogy mások vagyonát, életét elvették? Miért lehet valakit – mondjuk így – ártalmatlan hite miatt kinevetni, kigúnyolni?
Megdöbbentő, milyen aljasságig képes süllyedni az ember lelke – mert nem egyszerűen a test a bűn fészke, sokkal inkább romlott az emberi lélek, amikor bajban levőket képes kigúnyolni, kinevetni, megcsúfolni. Mert ennyi negatív indulat van lelkünkben, ennyi képtelen képesség, azért szorulunk rá a megváltásra, és ezért kell kegyelemért könyörögni, hogy a Lélek fújjon bele, leheljen bele a mi lelkünkbe is – talán nem annak érdekében, hogy festeni tudjunk, de hogy az életünket Isten szent rendje szerint tudjuk alakítani, folytatni, és akkor még a boldogság rejtélyes élményét is megtapasztalhatjuk.
Vajon képes-e az ember halálraítéltet és haldoklót csúfolni, kinevetni? Mielőtt azt válaszolnánk, hogy nem, lapozzunk bele a Bibliánkba, mit tettek Jézussal. Az evangélisták egyöntetűen leírják, hogy kínzás közben leköpik, gúnyolják, kinevetik, és még a kereszt alatt is képesek kockajátékkal szórakozni a varratlan köpenyéért. A címben megjelenő kérdésre mégis csak azt válaszolhatjuk, hogy rettenetes törés következett be az emberi lélekben, amikor el kellett hagynia az Édenkertet a félrenyúló Évának és a torkos Ádámnak.
Negatív tulajdonságaink rettenetesek. Minél jobban látjuk ezt, annál inkább felismerjük a megváltásunk szükségességét. S hogy ezt meglássuk, nagyon nagy szükségünk van a Szentlélekre! Nagyon nagy szükségünk van pünkösdre! Már az is a Szentlélek drága áldása és ajándéka, amikor ezt felismerjük és szomjazzuk, éhezzük, és kérjük az ő segítségét Jézus Krisztus nevében, hogy a keskeny úton tudjunk járni.
Ribár János